Author: USER

בית חדש

בית יוסף

יהודה בן תימא אומר הוי עז כנמר וכו', פרט ארבעה דברים בעבודת הבורא יתברך משום דלכאורה נראה שאלו הדברים ארבעה שהם שניים, דקל כנשר היינו רץ כצבי, ועז כנמר היינו גבור כארי. ואם כן, יקשה על יהודה בן תימא, למה כפל העניין במלות שונות זה פעמיים? לכך כתב דארבעה דברים הם, כדמפרש ואזיל. ומה שכתב: בעבודת הבורא יתברך משום דקצת דברים אלו נראה שהם הפך עבודתו יתברך. שהעזות נאמר עליו: "עז פנים לגיהנם", ועל הקלות ראש אמרו שמרגיל לערווה; והמרוצה והגבורה, נראה שהם טובים לענייני העולם הזה, ואין לעבודתו יתברך עסק בהם. ולכך אמר שכולם לעבודת השם יתברך, וכמו שמבאר. ומה שכתב: והתחיל בעז כנמר לפי שהוא כלל גדול בעבודת הבורא יתברך משום דקשה, דלפי מה שמפרש "קל כנשר ורץ כצבי וגבור כארי" על האיברים, אלו היה לו להקדים, ואחר כך היה לו לומר "עז כנמר", שאינו רומז לאבר מיוחד. ועוד, שלא היה ראוי להתחיל במידת "עז", אף על פי שהוא בעבודת הבורא יתברך. לכך כתב שהטעם שהקדימו, לפי שהוא כלל גדול בעבודת הבורא יתברך. לפי שפעמים אדם חפץ לעשות מצווה, ונמנע מלעשותה מפני בני אדם שמלעיגין עליו וכו'. ומשום דקשה, היאך אפשר שיתבייש האדם מבני אדם, ולא יתבייש מהשם יתברך, שאתה אומר שיימנע אדם לפעמים מלעשות מצווה מפני שלא ילעיגו עליו? לכך אמר: אל תתמה, שהרי רבי יוחנן בן זכאי אמר לתלמידיו: יהי רצון שתהא מורא שמים עליכם וכו', כדאיתא בפרק תפילת השחר. וכיוון שמצינו שלפעמים אדם ירא מעשות עבירה מפני בשר ודם יותר ממה שהוא ירא מפני השם יתברך, משם נלמוד לעניין עשיית מצווה, שלפעמים אדם מניח מלעשותה, מפני שהוא מתבייש מבני אדם יותר ממה שמתבייש מהשם יתברך, שמניח מלעשות מצוותו. וזהו שכתב: "וכן הוא לעניין הבושה" וכו'.

יהודה בן תימא אומר הוי עז כנמר וכו' נמר הוא מה שקורין בלשון אשכנז רי"ש, ולא כטועין שהיא לביאה נקבה: פרט ארבעה דברים וכו' נראה, דמשום דלכאורה משמע שאלו הדברים הארבעה לא באו אלא לעורר את האדם דרך כלל, שיהא זהיר וזריז לעשות רצון אביו שבשמים, ולכן הזהירו בלשון כפול ומשולש ומרובע, הוי עז כנמר וכו', אבל אין הדברים מורין על גוף העבודה ופרטיה. ואם כן קשה, דהוה ליה להסמיך עז כנמר לגבור כארי, שהם עניין אחד. על כן פירש דאלו הדברים הם להורות על ארבעה פרטים בגוף העבודה, דלפי זה לא קשיא, כאשר יתבאר בסייעתא דשמיא. וגם בכלל זה לומר, דאף על פי דבמילי דעלמא שתיים הן, דקל כנשר היינו עניין רץ כצבי, ועז כנמר היינו עניין גיבור כארי, מכל מקום בעבודת הבורא יתברך ארבעה עניינים הן, כמו שיתבאר בסייעתא דשמיא. ולפי זה נמשך להקשות, למה התחיל בעז כנמר? הניחא אם היינו מפרשים שהדברים כולם מורים על הזירוז בלבד לקיים עבודת השם יתברך דרך כלל, ליכא קושיא מהתחלת עז כנמר, דמאי שנא הא מהא. אבל כיוון שבא לפרט פרטי העבודה, ומשמעות עז כנמר הוא לומר שיהא עז בשעה שעושה עבודתו, שלא יפסוק ממנה בשום פנים, לפי זה קשה. דמאחר דקל כנשר ורץ כצבי משמעותן הוא שיהיה קל ורץ לעבודתו יתברך, אם כן היה לו להקדימן. דהלוא מוקדם הוא קל ורץ, ואחר כך עוסק בעבודה. ואמר, לפי שהוא כלל גדול כו'. כלומר, עניינו אינו כי אם אזהרה על שיעיז פניו כנגד המלעיגין כו', והוא כלל גדול שצריך להזהיר עליו בתחילה.

הלכות הנהגת האדם בבקר
א(א) יהודה בן תימא אומר הוי עז כנמר וקל כנשר ורץ כצבי וגבור כארי לעשות רצון אביך שבשמים. פרט ארבעה דברים בעבודת הבורא יתברך. והתחיל בעז כנמר לפי שהוא כלל גדול בעבודת הבורא יתברך לפי שפעמים אדם חפץ לעשות מצוה ונמנע מלעשותה מפני בני אדם שמלעיגין עליו ועל כן הזהיר שתעיז פניך כנגד המלעיגין, ואל תימנע מלעשות המצוה. וכן אמר רבי יוחנן בן זכאי ד לתלמידיו: יהי רצון שתהא מורא שמים עליכם כמורא בשר ודם. וכן הוא אומר לענין הבושה, שפעמים אדם מתבייש מפני האדם יותר ממה שיתבייש מפני הבורא יתברך. על כן הזהיר שתעיז מצחך כנגד המלעיגים ולא תבוש. וכן אמר דוד עליו השלום: "ואדברה בעדותיך נגד מלכים ולא אבוש". אף כי היה נרדף ובורח מן העובדי גלולים, היה מחזיק בתורתו ולומד, אף כי היו מלעיגים עליו.